POSELSTVÍ SVATÉHO OTCE FRANTIŠKA
KE XLIX. SVĚTOVÉMU DNI SDĚLOVACÍCH PROSTŘEDKŮ
17. května 2015

Sdílet rodinu: přednostní prostředí pro setkání v nezištné lásce

Drazí bratři a sestry,

téma rodiny se nachází v centru důkladné církevní reflexe a synodního procesu, který předpokládá konání dvou synod: jedné mimořádné, která skončila, a druhé řádné, svolané na letošní říjen. V této souvislosti jsem považoval za vhodné, aby se téma příštího Světového dne sdělovacích prostředků vztahovalo k rodině. Vždyť rodina je prvním místem, kde se učíme komunikovat. Návrat k tomuto výchozímu momentu nám může pomoci jednak k tomu, aby komunikace byla autentičtější a lidštější, i k tomu, abychom nazírali rodinu z nového úhlu pohledu.
Nechme se inspirovat evangelním obrazem Mariiny návštěvy u Alžběty (Lk 
1,9-56). „Jakmile Alžběta uslyšela Mariin pozdrav, dítě se radostně pohnulo v jejím lůně. Alžběta byla naplněna Duchem svatým a zvolala mocným hlasem: ‚Požehnaná tys mezi ženami a požehnaný plod života tvého!‘“ (verše 41-42)
	Tato epizoda nám především ukazuje komunikaci jako dialog, který se propojuje s řečí těla. První odpověď na Mariin pozdrav dává dítě, které se radostně pohnulo v Alžbětině lůně. Zaplesat radostí ze setkání je v určitém smyslu archetypem a symbolem veškeré další komunikace, jíž se učíme ještě dříve, než přijdeme na svět. Lůno, které je naším domovem, je první „školou“ komunikace tvořenou nasloucháním a tělesným kontaktem, kde se v chráněném prostředí a za upokojujícího tlukotu matčina srdce učíme sbližovat se s vnějším světem. Takovéto setkání dvou bytostí, které jsou si tak blízké a zároveň jedna od druhé tak odlišné, setkání plné příslibů, je naší první zkušeností s komunikací. Je to zkušenost společná nám všem, protože každý z nás se narodil z matky.
I po příchodu na svět v určitém smyslu zůstáváme „v lůně“, jímž je rodina. Je to lůno tvořené různými lidmi ve vzájemném vztahu: rodina je „místo, kde se učíme respektovat odlišnost druhých“ (apoštol. exhort. Evangelii gaudium,66); odlišnost pohlaví a generací, které komunikují především tím, že se navzájem přijímají, protože mezi nimi existuje pouto. Čím širší je tato škála vztahů a čím větší je věková různost, tím se prostředí našeho života obohacuje. Je to svazek, jenž je základem pro slovo, a slovo samo o sobě svazek zase upevňuje. Slova nevynalézáme, ale můžeme je používat, protože jsme je přijali. V rodině se učíme hovořit „mateřským jazykem“, to znamená jazykem našich předků (srov.2 Mak 7,25.27). V rodině vnímáme, že nás druzí předešli, že nám vytvořili podmínky k životu i k tomu, abychom my sami mohli plodit život a vytvářet něco dobrého a krásného. Dávat můžeme, protože jsme dostali, a tento blahodárný kruh představuje pro rodinu srdce její schopnosti být vnitřně spojená i komunikovat; všeobecně řečeno, je paradigmatem každé komunikace.
	Zkušenost se svazkem, který nás „předchází“, rovněž způsobuje, že rodina je prostředím, kde se odevzdává modlitba jako základní forma komunikace. Když maminka a tatínek uspávají své právě narozené děti, často je svěřují Bohu, aby nad nimi bděl; a když jsou trochu větší, modlí se s nimi jednoduché modlitby a s láskou připomínají i další osoby – prarodiče, ostatní příbuzné, nemocné a trpící i všechny, kdo Boží pomoc potřebují nejvíce. Tak se většina z nás v rodině naučila náboženskému rozměru komunikace, jež je v křesťanství cele proniknuta láskou, Boží láskou, která se nám daruje a kterou my darujeme druhým.
V rodině existuje hlavně schopnost obejmout se, snášet se, doprovázet se, interpretovat pohledy i mlčení, spolu se smát i plakat, a to vše mezi osobami, které si navzájem nezvolily jedna druhou, ale přesto jsou jedna pro druhou tak důležité, že jim to umožňuje vzájemně pochopit, co doopravdy znamená komunikace jako objevování a vytváření blízkosti. Zkracovat vzdálenosti, vycházet si vstříc a přijímat jeden druhého je důvodem k vděčnosti a k radosti; z Mariina pozdravu a z radostného pohnutí dítěte pramení požehnání od Alžběty a po něm následuje krásný chvalozpěv Magnificat, v němž Maria chválí záměr Boží lásky s ní i se vším lidem. „Ano“ vyslovené s vírou je zdrojem, z něhož pramení důsledky přesahující nás samotné a expandující do celého světa. „Navštěvovat“ znamená otevírat brány, neuzavírat se ve svých obydlích, ale vycházet a jít druhému vstříc. Také rodina je živá, pokud žije v otevřenosti, jež ji přesahuje; rodiny, které mají tuto vlastnost, mohou předávat své poselství života a společenství, mohou poskytovat útěchu a naději rodinám nejvíce zraněným a způsobovat, že poroste samotná církev, jež je rodinou rodin.
Rodina je více než cokoli jiného místem, kde se žije každodenní pospolitost a kde se zakoušejí limity jak vlastní, tak těch druhých, i malé a velké problémy v soužití a ve vzájemném vycházení. Dokonalá rodina neexistuje, ale není třeba mít strach z nedokonalosti, z křehkosti a ani z konfliktů. Je třeba naučit se jim čelit konstruktivním způsobem. Proto se rodina, kde se lidé mají rádi i se svými hranicemi a hříchy, stává školou odpuštění. Odpuštění představuje komunikační dynamiku, v níž se narušená a rozbitá komunikace může napravit vzájemně vyslovenou a přijatou lítostí a díky tomu se může rozvíjet. Dítě, které se v rodině naučí naslouchat druhým, hovořit uctivě, vyslovit svůj názor bez popírání názoru těch druhých, bude ve společnosti tvůrcem dialogu a smíření.
Pokud jde o limity a komunikaci, hodně se můžeme naučit od rodin s dětmi, které jsou poznamenané jedním nebo vícerým postižením. Motorický, smyslový nebo inteligenční deficit vždy představuje pokušení uzavírat se. Avšak díky lásce rodičů, sourozenců a dalších blízkých lidí se může stát stimulem k otevřenosti, ke sdílení a k inkluzivní komunikaci. Škola, farnost i různá sdružení mohou pomáhat tomu, aby se člověk stával otevřenější ke všem a nikoho nevylučoval.
Ve světě, kde se tak často zlořečí, hovoří se špatně, rozsévá se koukol a naše lidské prostředí se znečišťuje pomluvami, může rodina být školou komunikace chápané jako dobrořečení. A to i tam, kde zdánlivě převažuje neodvratnost nenávisti a násilí, tam, kde jsou rodiny mezi sebou rozděleny kamennými zdmi nebo stejně tak neproniknutelnými zdmi předsudků a zášti, i tam, kde existují zdánlivě dobré důvody, abychom řekli „tak dost“. Ve skutečnosti platí, že dobrořečení místo zlořečení, navštěvování místo odmítání a přijetí místo boje jsou jedinými způsoby, jak zlomit spirálu zla, jak svědčit o tom, že dobro je vždy možné, a jak vychovávat děti k bratrství.
Nejmodernější sdělovací prostředky, které jsou především pro mladší již nezbytné, mohou komunikaci v rodině a mezi rodinami buď zabraňovat, nebo jí mohou napomáhat. Bránit jí mohou tehdy, pokud se poslech stane důvodem k úniku a k fyzické izolaci a nasycuje se jím každý okamžik ticha a očekávání, přičemž se člověk odnaučuje, že „mlčení je integrální součástí komunikace a bez něj neexistují slova s hutným obsahem“ (Benedikt XVI., Poselství ke 46. Světovému dni sdělovacích prostředků, 24. 1. 2012). Prospívat jí mohou tehdy, když napomáhají ke sdílení a ke spoluúčasti, k udržování kontaktu se vzdálenými, k poděkování a k žádosti o odpuštění a ke stále nové možnosti setkat se. Budeme-li každodenně objevovat tento živoucí střed, jímž je setkání jako „živý začátek“, dokážeme náš vztah s technologiemi řídit místo toho, abychom se jimi nechávali vést. I v této oblasti jsou prvními vychovateli rodiče. Ale nesmí v tom zůstávat sami; křesťanské společenství je povoláno stát po jejich boku, aby dokázali učit děti životu v prostředí komunikace podle kritérií důstojnosti lidské osoby a obecného dobra.
Dnešní výzva tedy spočívá v tom, abychom se znovu naučili vyprávět, a nejen jednoduše vytvářeli a konzumovali informaci. To je směr, kterým nás vedou dnešní mocné a cenné komunikační prostředky. Informace je důležitá, ale nestačí, protože velmi často zjednodušuje, staví proti sobě rozdílnosti a různé pohledy s požadavkem zařadit se k jednomu nebo k druhému, místo toho, abychom upřednostňovali celostní pohled.
Koneckonců ani rodina není nějakým předmětem, o němž se sdělují různé názory, jaké máme, nebo nějakým kolbištěm, kde se vedou ideologické boje, ale je prostředím, kde se učíme zblízka komunikovat; ona je subjektem, který komunikuje, je „komunikujícím společenstvím“. Je společenstvím, které dokáže doprovázet, slavit a přinášet plody. V tomto smyslu lze obnovit pohled, jenž je schopný rozpoznávat rodinu jako trvalý velký zdroj, a nikoli jako problém nebo krizovou instituci. Média mají často tendenci představovat rodinu ne jako konkrétní místo pro život, ale jako nějaký abstraktní model, který lze buď přijmout, nebo odmítnout, obraňovat ho, nebo na něj útočit; anebo jako něčí ideologii, která stojí proti někomu jinému, místo abychom ji viděli jako prostředí, kde se všichni učíme, co znamená komunikovat v lásce, kterou dáváme i přijímáme. Vyprávět znamená pochopit, že naše životy jsou propojeny do jediného děje a že každý z mnoha hlasů je nenahraditelný.
	Nejkrásnější rodina, která je hlavním aktérem, a ne problémem, je taková, jež dokáže na základě svého svědectví komunikovat krásu a bohatství vztahu mezi mužem a ženou i vztahu mezi rodiči a dětmi. Nebojujme za obranu minulosti, ale s trpělivostí a s důvěrou pracujme ve všech oblastech našeho každodenního působení pro vytváření budoucnosti.

Ve Vatikánu 23. ledna 2015, vigilie svátku sv. Františka Saleského

										              FRANTIŠEK